Хосе Мария Кирога Пла
Отново за моя дон Мигел де Унамуно

Превод от испански: Александър Муратов, Атанас Далчев, 1978

chitanka.info

Толкоз нещо ни разделя!

Толкоз нещо ни сближава!

Мисля си за самотата,

мой дон Мигел, що обгражда

малкото живот,

който още ми остава

и за таз, която стресна

твоята предсмъртна мъка

с леден грохот на окови.

Самота! У мен и тебе

както в пещера подводна

екне на света гласът,

на човека и скръбта му.

Твойта самота и мойта…

Ти седемдесет прехвърлил

между две войни испански

от дете пророк до старост.

Аз — четиридесет и осем,

векове на гръб понесъл! —

уморен да влача кости

около долапа вечен

на годините, принуден

да изтръгвам прясна влага,

бъдещето да поливам.

И с мощта на жили земни

неизменно като хляб

да подквасвам за човека

обещанията днешни.

Ти умираш там отчаян;

мене тука мълчаливо

чакането ме убива.

А каква самотност висне

върху двама като камък!

Ти, погребан, татко мили,

под гранитна хладна почва,

де полето се раздипля

и раздиплено бленува

да пробуди семената!

Аз смъртта си ще намеря

в чуждата земя, когато

трябва гроб да ми отстъпят, —

дават този гроб насила,

никога книжа не дават

на чуждинци като мене, —

хладен гроб назаем,

в чужда пръст, легло последно!

Чужда и, кажи го, моя

пръст, като земята люлка

на съня на моите мъртви

и мечтите мои празни

(от детинство, та до старост,

на реколти и на зрялост,

мойта младост бе тогава

като чаша, що разчупват,

цяла стоплена отвътре,

а отвън съвсем студена),

пръст естествена и нова

като кожата, когато

сменя космите си звярът.

Таз земя и там онази…

Тази, нашата и твойта,

за която те болеше

и тъгуваше сърцето

и която ми душата

чак до дъното изгаря,

днеска, татко, тя е цяла

в тежки гроздове от люде

под едно небе стъмено.

Кой ще защити лозята,

кой — народа и земята?

Ех, Испания, Испания!

Ами моята Европа,

нашата Европа стара

и Америка далечна!

Цялата планета. Тя е

кръв, която оросява

живото човешко тяло,

на живота му сърцето!

Твоят път завърши вече.

И заседна твоят кораб

в неподвижната самотност

на човек, живял достойно

и насочвал свойта роля

както трябва във играта.

Аз на дока своя чакам;

после бавната разруха.

Туй е жребият печален,

който никой не е искал

в нашия живот нетраен.

Но преди да е отсякла

брадва моите антени,

искал бих да видя само

как от знамена и блясък

корабите разцъфтяват

и ги весело зората,

жадна за светлик, пришпорва

към деня, когато никой

самота не ще изпитва.

И през облаците лоши

утрото добро ще грее:

светлината му сърцето

и очите ми ще пълни!

Нека тъй да бъде!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.